Aveam 18 ani când am făcut primul avort.
Am rămas gravidă chiar prima oară când am făcut sex.
Aș fi vrut să-mi fi spus cineva că pot rămâne însărcinată
prima dată când voi face sex. Aș fi vrut să-mi fi spus cineva
că acel bărbat pe care îl credeam cavalerul meu cu armură strălucitoare
va sfârși prin a ne trăda pe mine și pe copilul său,
alegând să nu fie tată sau parte a vieții acelui copil.
Aș fi vrut să-mi fi spus cineva că cei 300 de dolari pe care i-am plătit
pe avort nu urmau să-mi facă viața mai ușoară
sau să-mi rezolve problemele, așa cum mi se spusese,
ci chiar aveau să-mi cauzeze complicații suplimentare.
Alegerea mea s-a bazat pe faptul că eram speriată, șocată...
Mă căutam pe mine, eram iresponsabilă
și îngrijorată de ce ar crede părinții, prietenii sau vecinii mei.
Și totuși părinții mi-au spus că dacă aș fi fost sinceră cu ei
și le-aș fi spus, probabil că ar fi înțeles
și m-ar fi ajutat să cresc fiul.
Aș fi vrut să-mi fi spus cineva că viața e un șir de alegeri,
iar alegerea "pro" făcută de mine a fost de fapt o alegere proastă.
Aș fi vrut să fi știut că cei de la Controlul Natalității și Planificare
nu dau doi bani pe pacienții lor.
Și aș fi vrut să-mi fi spus cineva că puteam să cobor de pe masă
atunci când am realizat că e prea târziu sau că făceam o greșeală.
Procedura nu a fost similară cu scoaterea unui dinte:
nu regret că am mers la dentist. Și aș fi vrut să-mi fi spus cineva
că mă voi disprețui după operație, ieșind pe ușa din spate a clinicii.
Aș fi vrut să-mi fi spus cineva că va fi o suferință mare,
atât fizic cât și emoțional, și nu numai atunci,
ci și peste 23 de ani,
și că într-o zi voi regreta într-adevăr alegerea făcută.
Aș fi vrut să-mi fi spus cineva că mă voi învinovăți
nu numai pentru avortul meu, ci și pentru avortul în care
am fost implicată când mi-am condus o prietenă să facă și ea.
Aș fi vrut să-mi fi spus cineva că durerea, vina și rușinea
îmi vor controla viața emoțional și că la fiecare aniversare
voi fi amorțită și incapabilă să mă mișc.
Și că mă voi gândi la sinucidere de 2 ori din cauza alegerii făcute.
Aș fi vrut ca cineva să-mi arate ultrasunetele,
să văd că fetusul nu e doar o încrengătură de țesuturi.
Pentru că, după 7 ani, când eram însărcinată cu fiul meu, Davis,
care are acum 17 ani, cea mai grea parte a sarcinii
a fost când mă uitam la ultrasunete în fiecare lună
și vedeam ceva crescând în mine, ceva ce nimicisem cu 7 ani înainte.
Aș fi vrut să-mi fi spus cineva că nu voi mai putea face alți copii,
după ce am fost violată și am făcut încă un avort,
când fiul meu avea 2 ani.
Mi-aș fi dorit de asemenea să-mi fi spus cineva că voi fi nevoită
să fac o histerectomie de urgență
din cauza complicațiilor cauzate uterului după al doilea avort.
Aș fi vrut să-mi fi spus cineva că viața mea va fi complet diferită.
Sunt bucuroasă că atunci când, într-un final,
mi-am recunoscut păcatul și am mers la un program de recuperare,
am găsit vindecare în Iisus,
și că am putut fi iertată pentru păcatele pe care le-am comis,
că inima plină de compasiune și acceptarea unor femei speciale
au putut să mă ajute să mă vindec de rușinea mea,
și că acel program m-a putut elibera de 23 de ani de vină, rușine și durere.
Sunt bucuroasă că cineva mi-a spus că Dumnezeu a fost cu mine
în cameră când am făcut avorturile, că m-a ținut de mână
în timpul ambelor operații, și că personal mi-a dus copiii în Rai,
pentru că această imagine mă ține în viață zilnic.
Prin Dumnezeu mi-am putut boteza copiii Dylan și Dory,
datorită Lui pot fi cu mine în fiecare zi pe pământ, în gândurile mele,
iar când voi ajunge în Rai, Dylan și Dory nu vor ține minte
de ce nu i-am ținut în brațe, nu i-am îmbrățișat sau sărutat.
Și mă bucur că cineva mi-a zis că într-o zi voi fi binecuvântată
să vorbesc despre copiii mei nenăscuți tinerilor din licee și colegii,
congregațiilor și la strângeri de fonduri, și chiar fiului meu,
care, astfel, se va dedica lui Hristos și în apărarea miracolului vieții în sine.
Mă bucur că cineva mi-a spus să împărtășesc toate astea cu voi.