Vă vorbesc azi deoarece regret avortul făcut în 1974.
A fost cea mai crudă decizie pe care am luat-o vreodată.
A fost crudă față de soțul meu care nu m-a răzgândit,
căci nu a putut, care-și va trăi viața întrebându-se, ca și Miguel:
"O fi fost băiat sau fată?"
A fost crud față de singura noastră fată care avea 18 luni.
Îi va fi dor de fratele sau sora ei, deoarece a crescut singură.
A fost crud față de fratele, surorile mele și părinții mei
care au fost privați de o nepoată sau de un nepot.
Cea care a suferit cel mai crunt cruzimea avortului am fost eu.
Dacă mi-aș fi pus o lamă la încheietura mâinii
sau aș fi înghițit o sticlă de pastile,
efectul asupra mea ar fi fost moartea proprie,
dar nu eu am murit din cauza avortului meu,
ci copilul meu.
Ulterior a survenit lent și moartea mea.
Am adoptat treptat un comportament de autodistrugere
care ar fi justificat cumva lipsa mea de umanitate
față de copilul meu. Nu încercam să mă distrug
doar pe mine, ci și pe cei pe care-i iubeam.
Cum ar fi putut cineva să iubească sau să ierte o femeie
care și-a ucis propriul copil ?
Am ajuns să mă sterilizez la 30 de ani
ca să nu am de dat socoteală celui mic care mă aștepta în rai.
Mă îngrozea ideea unei noi sarcini.
Să iubesc alt copil sau să fiu iubită de alt copil
era ceva ce nu meritam.
Cu trecerea timpului, zidul dintre mine și celălalt copil
a început să se erodeze.
Dumnezeu mă chema afară din închisoarea inimii mele.
M-am simțit îmboldită să vorbesc cu alte femei
și să le spun adevărul despre alegerea avortului.
Am început să lucrez la un centru de drepturile nașterii ale gravidelor
în vara anului 1960, în Texas.
Am simțit că mi s-a oferit o a doua șansă.
Am spus la zeci de femei și fete
de ce ar trebui să își dea sieși și copiilor lor o șansă.
Sunetul aspiratorului le va obseda toată viața.
Le-am arătat cum arăta de fapt copilul în burțile lor.
Propriul meu copil a rămas un coșmar în inima mea.
Cum aș fi putut ști sau măcar spera că Dumnezeu mă va vindeca?
Singura noastră fată avea 17 ani și eu bănuiam că e însărcinată.
Am făcut un test care mi-a confirmat temerile.
Era însărcinată.
Mă tot gândeam că păcatul părinților trece asupra copiilor.
I-am spus fetei mele cel mai mare secret al meu:
avortul, sperând că o va răzgândi
și nu-și va distruge propria ei viață și a copilului.
Tatăl copilului și cei de la natalitate controlată i-au spus
toate minciunile posibile spre a o convinge că avortul
era singura soluție rațională din cauza vârstei ei.
Atunci era minoră.
Avortul a fost programat pe 11 mai. Pe 10 mai, noaptea,
am început să-l plâng pe copilul meu nenăscut
și pe nepotul pe care credeam că nu-l voi vedea niciodată.
Identitatea propriului meu copil a revenit în inima mea.
Fata noastră a mers la natalitate controlată, clinica de avorturi
din Houston pentru avortul programat.
Dar Dumnezeu a avut alte gânduri pentru această mamă tânără
și pentru copilul ei, ca și pentru bunica ei.
Doctorul a introdus mașina de aspirat în uterul ei de trei ori.
Era însărcinată în 11 săptămâni.
Au trimis-o acasă cu hemoragie și cu dureri mari.
Nici nu au suspectat că doctorul nu a nimerit deloc copilul.
Dumnezeu a băgat mâna în uterul ei și a spus:
"Pe el nu-l iei !" "Nu și de data asta."
A fost născut pe 25 decembrie.
Uitându-mă în ochii acestui miracol minunat
am văzut fețele tuturor copiilor nenăscuți ai lui Dumnezeu.
Am văzut chipul copilului meu și am știut că am fost iertată.
Avortul e despre îmbunătățirea celui mai puternic instinct
pe care-l are o femeie sau o tânără.
Chiar și când crezi că nu vei fi iertată,
ține minte, nu te va uita niciodată.