Când aveam 13 ani am rămas însărcinată.
Nu am știut de la început ce am pentru că nu aveam ciclu regulat,
iar când m-am dus la doctor am aflat că sunt însărcinată în cinci luni.
Părinții m-au convins că singura soluție e avortul.
Pentru că era avansată sarcina, am mers în Kansas să fac avortul.
Procedura a durat cinci zile.
În fiecare zi tatăl meu mergea cu mașina printre protestanții
de la poartă care țipau la mine, aveau pancarte cu fetuși morți
și-mi băteau în geam.
Timp de cinci zile mi-au dilatat lent cervixul, ceea ce mi-a cauzat
niște crampe infernale. În a patra zi, pe patul de examinare
copilul a început să dea energic din picioare.
Mai mult decât înainte.
Nu-mi dau seama cum, dar știa că se întâmplă ceva.
Doctorul a introdus un ac mare în burtica mea.
După asta nu mi-am mai simțit niciodată copilul mișcând.
În ziua următoare am intrat într-o cameră cu încă cinci femei.
Am fost puse în pat și ni s-au atașat perfuzii
care aveau să ne țină în stare de beatitudine.
Din păcate țin minte fiecare detaliu din această experiență.
Eram înghețată, tremuram, aveam crampe și eram singură.
Cineva mi-a dat două pastile care credeam că mă vor alina.
În schimb, m-au adus în stare de travaliu.
Asistenta a venit la avorturi și ne-a verificat dilatarea.
Ne-a luat pe rând într-o cameră separată.
Când mi-a venit rândul, am fost uimită să intru
în ceea ce semăna cu o toaletă.
Mi s-a spus să mă așez pe closet, să mă sprijin de asistentă, să împing.
Asta am făcut. Am împins afară copilul meu mort într-un closet.
După toate acestea eram la un nou consult așteptând doctorul.
Asistenta mi-a pus o mână pe burtă și mi-a spus zâmbind:
Uite ce slăbuță ești acum! 
Am plâns. Am fost în depresie. Săptămâni întregi după avort.
Nu m-am dat jos din pat, corpul meu sângera și era confuz
crezând că trebuie să aibă grijă de un copil, dar el nu mai era.
Până la urmă m-am dat jos din pat, dar încă mai am depresii.
Am vrut să mă sinucid de multe ori, m-am drogat și-am băut alcool.
Eram promiscuă, nu mă prețuiam și am devenit bulimică.
Îmi uram părinții și mă revoltam cum puteam.
Fac terapie încă de la avort, iar în ultimii ani am progresat mult.
Am fost convinsă să merg la centrul de reabilitare al lui Rachel
în aprilie 2005. Acest centru mi-a schimbat viața,
pentru că deși auzisem mereu că Dumnezeu te iartă,
nu am simțit-o niciodată până nu am venit la centru.
Mila cădea ca ploaia peste tot în jur,
dar eu mă apăram cu o umbrelă.
Centrul m-a ajutat să dau umbrela la o parte
și atunci m-am scufundat în iertarea pe care mi-o oferise Dumnezeu.
M-a ajutat mult să stau alături de alte femei
și să aflu că și alte femei au făcut greșeala mea.
Dacă pe ele nu le condamnam,
trebuia să nu mă mai condamn nici pe mine.
Oamenii trebuie să știe că acei copii pe care țara permite
să fie uciși zilnic nu sunt o bucată de carne,
ci copii vii, cu suflet și valoare.
Mi-am simțit copilul mișcând în mine. Avea personalitate.
Mi-am lăsat copilul mort într-o toaletă,
iar povestea mea e repetată zi după zi, copil după copil.
E absurd să crezi că avortul rezolvă ceva.
Durerea nu se sfârșește. Am crezut că voi trece peste asta.
Ni s-a spus că avem de ales, ca femei,
dar nimeni nu ne spune ce alegem.
Mă îndoiesc că cineva ar alege să se simtă
cum m-am simțit eu în ultimii 10 ani.
De aceea nu mai păstrez tăcerea.