Bună ziua! Mă numesc Linda Manon.
Sunt din Edmonton, Alberta.
Era la începutul anilor 70. Aveam 18 ani și eram gravidă.
Relația mea cu tatăl copilului se terminase
și propriii mei părinți se despărțeau.
În acel moment, avortul părea să fie cea mai simplă soluție.
Să pot trece peste toate problemele din viața mea.
Mama mea a avut grijă de tot.
Doctorul a spus că va fi o procedură simplă, fără durere, de 10 minute.
Și că după aceea voi putea să-mi continuu viața
ca și cum nu se întâmplase nimic.
Nu a fost nici pe departe adevărat.
După avortul din spitalul de femei din Toronto
m-am trezit la reanimare plângând.
Îmi amintesc că i-am spus mamei mele:
Nu înțeleg de ce sunt atât de tristă.
De ce doare atât de tare ?
Am plecat din acea instituție de vindecare
cu o rană invizibilă.
O rană atât de adâncă ce m-a afectat toată viața.
Acum eram altfel. Eram defectă. Eram neînsemnată.
Trebuia să ascund această insuficiență.
Supărarea nu a trecut.
Viața mea a continuat cu relații nepotrivite,
depresie, bând ca să-mi înec durerea.
Au mai urmat două avorturi.
Unul ca rezultat al unei sarcini cauzate de un viol incestuos.
Ani mai târziu, când m-am căsătorit,
mi-am dorit o familie, dar n-am putut-o avea.
Nu e corect.
Toți cei de la natalitate planificată mi-au spus:
Poți avea un copil oricând îți dorești.
Când îți va conveni.
Dar când mi-am dorit, nu a fost să fie.
Îmi amintesc de situații când m-am confruntat cu femei
care născuseră de curând și uneori eram invitată
la petreceri pentru copii din partea colegelor de serviciu.
Îmi amintesc că îmi spuneam în mine că nu sunt o mamă, ci o criminală.
A trebuit să trăiesc cu aceste sentimente.
Bătălia mea cu infertilitatea m-a adus în pragul disperării.
A trebuit să accept că am ucis singurii copii
pe care i-aș fi putut avea.
Am decis că sinuciderea era singura soluție.
În acea noapte, o întâlnire supranaturală cu Dumnezeu
m-a determinat să nu-mi mai iau viața.
A început o călătorie spre vindecare, reconciliere și restaurare.
Aceasta continuă și azi.
Iisus m-a condus spre femei compătimitoare și sensibile
care m-au călăuzit prin vindecarea de după avort.
Am reușit să mă iert și să-mi plâng copiii pierduți.
Acum a dispărut acel sentiment de tristețe profundă.
Îmi voi vedea copiii cândva. Deocamdată sunt cu Iisus.
Dumnezeu a fost darnic cu viața mea
și mi-a permis să adopt o fetiță minunată din România.
Acum are șase ani și e acasă cu tatăl ei, în Edmonton.
Îl slăvesc zilnic pe Domnul când mă trezesc și merg în dormitorul ei
și o pregătesc pentru școală.
Vreau să plecați azi de aici
știind că avortul nu rezolvă nimic.
Nu vă face problemele actuale să dispară.
E doar o ușă deschisă spre o durere și mai mare
decât merită oricine să simtă.
Tinere din Canada, vă rog să nu alegeți avortul.
Veți regreta la un moment dat.