Bună! Mă numesc Barbara, sunt din Boise, Idaho.
Era în 1995. Aveam 17 ani și abia absolvisem liceul.
Visam să merg la facultate, să primesc bursă, să fac Medicina.
Să merg la școala de medicină. Eram foarte încrezătoare în viitor.
Apoi am aflat într-o zi că sunt însărcinată.
Gândindu-mă și comparând toate opțiunile, credeam eu,
am decis să țin copilul.
Nu am crezut că prietenul meu va obiecta,
dar spre surprinderea mea, când i-am spus, totul s-a năruit.
Nu i-a venit să creadă că m-am gândit să țin acel copil.
După discuția cu el, tatăl meu, care-și iubea fata
foarte mult și știa ce vise și speranțe avea ea,
ne-a convins pe mine și pe prietenul meu
că avortul e cea mai bună alegere.
Așa m-a dus mama mea într-o zi la clinica de avorturi.
Nu-mi amintesc nicio zi din următoarele luni,
dar ziua avortului n-o voi uita niciodată.
Stăteam întinsă pe masă.
Vă pot spune că asistenta era blondă și avea un halat alb.
Doctorul: barbă și păr grizonant, halat alb.
Stăteam acolo și tremuram. Am început să plâng.
Mă uitam la asistentă și-i spuneam: Nu vreau să fac asta. 
M-am răzgândit.
Doctorul s-a enervat și a spus: E normal, o să-ți treacă.
Apoi a spus: E prea târziu. Acum știm că era o minciună.
Nu era prea târziu.
După asta am intrat într-o disperare incredibilă.
Intrasem în abis. Am recurs la droguri și alcool.
Am încercat să maschez durerea pe care o simțeam
și să scap de această supărare
pentru că în ziua în care mi-am ucis fiica m-am ucis și pe mine.
În acea zi a murit o parte din mine.
Inocența și speranța mea dispăruseră.
Mi-a luat 18 ani să găsesc un loc unde să-nțeleg ce mi-a făcut avortul.
Mi-a luat două căsnicii pentru că m-am căsătorit de două ori.
Nu pentru că eram îndrăgostită și mă vedeam acolo toată viața,
ci pentru că încercam să umplu acel gol imens din mine.
Căutam o cale, cum fac multe femei,
să dau un sens vieții mele. Să o fac mai bună.
Pentru că nu știam de ce mă simțeam așa.
Nu știam de ce viața mea e atât de diferită
față de cum mi-o imaginasem eu.
Știam în sinea mea că ceva era foarte în neregulă.
Am fost binecuvântată cu patru copii minunați.
Absolut minunați. Fiul meu e aici în seara asta
să fie martor. Acum e susținător pro-life.
Vă spun că după ce am avut doi băieți am crezut că am terminat.
Aproape de 30 de ani am început să-mi doresc și o fată.
Mi-am tot spus că nu o voi avea pentru că am ucis-o
pe cea care mi-a fost oferită.
Când am rămas gravidă cu al treilea copil,
după ce am pierdut o sarcină, țin minte că m-am rugat
din tot sufletul ca Dumnezeu să-mi ofere o fiică.
În sinea mea nu credeam c-o voi primi
pentru că mă așteptam să fiu pedepsită.
Mă așteptam să fiu pedepsită, să nu-mi ofere o fată
pentru că o ucisesem pe cea pe care mi-o oferise.
Prin voia Domnului, nu am primit doar una, ci două.
Acum am două fete superbe.
Pe 10 mai 2003, în weekendul de ziua mamei,
am fost la primul seminar al lui Rachel
care s-a ținut în statul nostru. M-am dus ca ajutor.
Când am văzut anunțul că se caută voluntari,
mă gândeam că pot ajuta pentru că am făcut un avort.
Asta credea o femeie care nu spusese în viața ei
în public că a făcut un avort. Dumnezeu m-a dus acolo.
Toți oamenii m-au ajutat.
Pot să vă spun că acel weekend mi-a schimbat viața.
Prin voia lui Dumnezeu am ajuns să-l simt încă o dată
pe Iisus în viața mea.
Separarea de 18 ani pe care am avut-o față de Dumnezeu
a fost desființată.
Am învățat că Hristos iartă cu adevărat pe oricine.
El ne cheamă înapoi. Își dorește fiicele înapoi.
Și fiii. Și ne spune că acum e momentul să nu mai păstrăm tăcerea.